[English]
|
I Voksenlia 349 m.o.h. nord i Oslo er årsnedbøren over 1000 mm, som betyr en del snø om vinteren, som regel sammenhengdende dekke fra slutten av november til slutten av april. Denne snødybden kan være interessant å overvåke. Ikke langt unna i samme høgde er Holmenkollen skistadion. Det er heller ikke langt ned til busstoppet ved Voksen Skog, som er en annen populær innfallsport til marka. Snødybde måles ellers i Oslo i dag regelmessig på Blindern (94 m.o.h.), Bjørnholt (360 m.o.h.) og Skullerud (175 m.o.h.). Største snødybde registrert er 302 cm 8. april 1951 på Tryvasshøgda (514 m.o.h.) 2 km og 165 høgdemeter unna stasjonen i Voksenlia. I slike store snøår kan det nok ligge ca. 2 meter snø i Voksenlia også, men vanligvis ligger det nærmere en meter på det meste. Den vinteren var det for øvrig fortsatt 200 cm snø 1. mai på Tryvasshøgda, og snøen lå sammenhengende fra 29. oktober til 27. mai. 1 meter snø eller mer var det fra 17. desember til 10. mai. Vinteren 2004/2005 er den mest snøfattige registrert, da det på Bjørnholt (360 m.o.h.) for første gang sia målingene starta i 1897 blei registrert snødybder under 25 cm gjennom hele februar. Det var også snøfritt i midten av januar, trass i at vinteren tidlig kunne se ut til å bli snørik med 45 cm 27. november (omtrent som i 1950), som også blei vinterens toppnotering. Snødybde måles som regel manuelt med målepinne. Jeg har ønska å automatisere dette og ha en presisjon minst like god som den manuelle. To fins minst to måter å angripe dette på: enten ved ultralyd (ved hjelp av ekko) eller ved (gjerne infrarødt) lys (ved hjelp av triangulering). En ulempe med ultralyd er at temperatur må også måles, ettersom lydhastigheten ikke er konstant. Hovedproblemet med infrarødt lys er at slikt lys raskt drukner i sollys. Jeg gikk til innkjøp av både en ultralydsensor og en infrarødsensor, og bestemte meg for å prøve ultralyd først, fordi slike sensorer har bedre rekkevidde og jeg ville klare meg med én. Dersom denne sensoren fungerer godt, blir konstruksjonen enklere. Jeg kjøpte en sensor kalt Mini-AE fra SensComp som lot til å ha egenskapene jeg var ute etter. Sensoren gir i følge databladet et analogt signal ut mellom 0 og 5V som er proporsjonalt med avstanden til nærmeste objekt mellom 25 og 300cm unna i en 15° vinkel. Signalet er temperaturkompensert, som forenkler designet. Slik kompensering kunne imidlertid lett ha blitt gjort i programvare i mitt tilfelle. Signalet må måles digitalt, og til dette valgte jeg å bruke LP-THS fra Springbok Electronics, som inkluderer en DS2438 spenningsovervåker (0-10V) med en 10 bits A/D-konverter. SensComp leverer en boks som passer sensoren, mens jeg for LP-THS fant en apparatboks hos Clas Ohlson som passa godt. Jeg gjorde følgende koplinger for å få dem til å spille sammen. Jeg lot dem ha felles 12V strømforsyning. Ifølge databladet fra SensComp trekker sensoren normalt 30mA, men vil i perioder på 500µs trekke 2A. Jeg satte derfor inn en elektrolyttkondensator på 470µF for å dempe disse pulsene. Så var det bare å kople analog ut fra sensoren til VAD på DS2438 (via en motstand på 10K). Uten eksternt påtrykk vil sensoren måle 10 ganger i sekundet. Jeg lot den i stedet bli styrt av samme signal som styrer en lysdiode på LP-THS, som lyser ved kommunikasjon. Dermed vil sensoren bare aktiveres hver gang LP-THS skannes fra datamaskinen. Riktignok får jeg da avlest forrige måling, men dette gjør ikke noe dersom målingene gjøres ofte. Snødybde er noe som ikke endrer seg særlig fra minutt til minutt, men for god presisjon hjelper det å midle mange målinger, gjerne bare noen sekund mellom hver.
Dette, pluss en presis DS18B20 temperaturføler, monterte jeg i et observasjonsbur fra Davis Instruments. Temperaturføleren er ikke nødvendig ettersom Mini-AE gjør sin egen temperaturkompensasjon, men jeg inkluderte den for å ha en referanse i fall Mini-AE likevel syntes å være temperaturfølsom. Buret gir beskyttelse for vær og varmestråling, samtidig god ventilasjon som er viktig for korrekte temperaturavlesinger. Jeg skar ut åpninger i bunn for sensoren og strømtilførsel (jeg har brukt bananstifter som er ganske store), mens datakabelen (1-wire i CAT5) lot seg lett føre ut mellom spaltene. Dette igjen monterte jeg til en antenneutligger som i sin tur monteres til en stolpe. Sensoren må plasseres i avstand fra stolpen slik at stolpen ikke kommer inn i sensorens virkefelt på 15°. Om sensoren monteres i 250cm høgde, må den være minst 33cm fra stolpen. Utliggeren sørger for at avstanden blir omtrent det dobbelte. Oppdatering 6. april 2007: Det skulle være lett å kople seg på et hvilket som helst 1-wire-kort som har en DS2438. Et godt valg kan være solsensoren til Hobby Boards. Dette kortet er svært lite og får lett plass inni boksen til Mini-AE. Ulempen er at det ikke fins noe signal på kortet som brukes til styring av Mini-AE, og dermed må vi ta til takke med Mini-AEs faste frekvens på 10 Hz. Jeg har med hell bygd en måler med Mini-AE (20 fots- og 10V-versjon) og Hobby Boards' solsensor på følgende måte: Mini-AEs bein 1 forbindes med 12V, bein 2 forbindes med jord og bein 6 med VAD på DS2438 på solsensorkortet. Solsensorkortet var uten fotodiode. For øvrig gjelder fortsatt tipset med en elektrolyttkondensator på 470µF. Oppdatering 10. april 2007: Bruken av CNTL på DS2409 for å trigge pulser fra Mini-AE, forutsetter at bussen på LP-THS skrus av og på, men dette er jo ikke nødvendig dersom LP-THS er den eneste sensoren på hovedbussen. Avhengig av hvilken programvare som brukes, kan det derfor være nødvendig å kople en ekstra sensor på hovedbussen for at slik styring av Mini-AE skal virke. Oppdatering 30. september 2007: Med litt kutting og filing er det mulig å få LP-THS inn i boksen til Mini-AE. Jeg gjort dette med 20 fots- og 10V-versjon av Mini-AE, som om kort tid vil plasseres på Tranby i Lier. Jeg planlegger også å sette opp en slik sensor på Tjøme, men Mini-AE til den sensoren har vist seg ikke å fungere som den skal, og det kan hende at jeg ikke får den opp til denne sesongen. Bildet under viser den nye sensoren. Strømmen kunne ha gått gjennom RJ-45-kontaktene, men jeg foretrekker separate plugger.
Sensoren har flere potensiometere for kalibrering. Jeg justerte den slik at den gir 0V ved ca. 25 cm og 7V ved ca. 275 cm (som gir et måleområde på 250 cm, som er tilstrekkelig i Oslo). Videre stilte jeg den til maksimal følsomhet, ettersom den skal måle avstand til snø, som kan absorbere lyd godt. Noen tester inne i stabile temperaturforhold fortalte meg at ved å ta gjennsomsnittet av en serie med 100 målinger får jeg en nøyaktighet på ca. ±5 mm helt opp til de lengste avstandene. Unøyaktigheten vil imidlertid øke ved variable temperaturer. Jeg så også at enkelte materialer som skumgummi ikke gav fra seg et sterkt nok ekko før jeg justerte følsomheten til maksimum. Derfor bør sensoren plasseres noe lavere enn maksimal rekkevidde, slik at målinger som viser lengre avstand enn ned til bakkenivå, kan tolkes som absorberende overflate og forkastes. Oppdatering 23. november 2007: 20-fotsversjonen av Mini-AE er mer følsom enn den eldre 10-fotsversjonen og vil av og til rapportere maksimal snødybde dersom følsomheten er satt til maksimum. Jeg har satt den til ca. 60-65% av maksimum, og dette ser ut til å eliminere problemet, samtidig som den er følsom nok til å registrere ekko fra snø. Etter et par uker med kalibreringer fant jeg følgende sammenhenger mellom faktiske og målte avstander:
Dette ser jeg på som tilstrekkelig nøyaktig og avviket for lite til å ta seg bryet med ytterligere målinger for å kunne gjøre presise kompensasjoner i programvare. I september 2005 var det tid for å prøve instrumentet i felten, mens den første snøen enda var én til to måneder unna. Måleren fikk en avstand på 238,3 cm ned til et slett underlag. Terrenget i Voksenlia er svært bratt, ca. 30°, så stedet måleren er satt opp på er nærmest som ei hylle å regne. Den står 349 m.o.h. i et område med en del trær rundt og vil være ganske representativ for det bynære løypeområdet i Nordmarka. Fordi lia vender mot sørvest smelter imidlertid snøen her litt tidligere (i siste halvdel av april) enn i mer skyggefulle områder. Sjøl i varierende temperaturer, vind og regn viste måleren små avvik, bare ±1 cm med 5 minutts logginterval som hver var midling av rundt 100 enkeltmålinger. Dette avviket minsker raskt ved å midle over lengre perioder. Feilmålinger, enten som falske ekko eller tapte ekko, lot til å være et ikke-eksisterende problem mot bar bakke. Sporadiske forekomster av slike kan uansett enkelt lukes ut ved å bruke et passende forhold mellom middelverdier og medianverdier. |
![]() ![]() ![]() ![]() |
|
|
Måleren har nå fått sitt første møte med snø. Det falt først ca. 9 mm regn tidlig om morgenen 22. oktober og temperaturen lå på om lag +6 °C, men utover formiddagen falt den mot +0,5 °C, og da den hadde falt til under +1,0 °C, var nedbøren gått over til snø. Fordi bakken ikke hadde tele, den var våt og lufttemperaturen enda var over 0 °C, la snøen seg dårlig. Ytterligere 7 mm nedbør resulterte i bare 1-2 cm våt snø. Måleren syntes ikke å registrere denne snøen tydelig; målingene varierte mellom -0,5 og +1,5 cm, altså syntes den å indikere 0,5 cm snø. Det syntes klart at ultralyden i stor grad gikk gjennom snøen og reflekterte i den langt tettere bakken under.
Av og til snødde det tett, og måleren viste ingen tegn på å få refleksjoner i snøfillene.
På kvelden avtok nedbøren og temperaturen sank ned mot -1,0 °C. Det kom ytterligere 2 mm med nedbør og snødybden økte til 4 cm. Nå viste måleren 2-3 cm snø. Det later til at da det kom et tynt, lett snølag til og snøen under fikk mer is i seg, så var dette tilstrekkelig for å reflektere lyden.
Neste dag begynte temperaturen å stige mot 0 °C og bakkevarmen gjorde snøen våtere. Det førte til at ultralyden igjen begynte å reflekteres fra bakken under, trass i at snødekket fortsatt var 4-5 cm. Det forsatte å snø lett hele dagen, men ubetydelige mengder.
Den første virkelige testen viser at måleren klarer å måle avstanden til snø, men at snøkonsistensen utgjør en faktor. Når nye snøfall kommer, kan dette studeres videre.
![]() |
Oppdatering 25. oktober 2005Måleren forsatte å vise 2 cm, mens faktisk snødybde var 3-4 cm. Det neste snøfallet gav mer snø. Det begynte som tørr snø, lufttemperaturen var -2 °C, og målingene krabba ganske stødig oppover, unntatt ei enkeltmåling som spratt fra 4 cm til nesten 12 cm og tilbake igjen. Jeg veit ikke hva dette skyldes, men slike avvik kan lett filtreres bort. Etter 9 mm nedbør viste måleren 10-11 cm. Jeg gjorde ei manuell måling og fant at snødybden var 11-12 cm avhengig av hvor jeg målte. Nedbøren var nå gått over til halg og yr og snøen var blitt kram. Ikke lenge etterpå var lufttemperaturen på plussida, og det var bare et lett yr igjen. De store variasjonene som jeg så ved det første snøfallet, var borte. Men måleren viste enda 1-2 cm for lite snø. Om dette er et fast mønster, kan det gjøres en korreksjon ved å legge til 1,5 cm. Resultata fra det andre snøfallet var oppløftende; måleren later til å virke godt, men har en svakhet ved snødybder under ca. 4 cm da ekkoet fra bakken under later til å overdøve ekkoet fra snøen. I så fall kan et mer absorberende underlag hjelpe. Det er få dager i en sesong med slike snødybder, så problemet er ikke stort. Dessuten, dersom antakelsen om årsaka er rett, er dette det problem først og fremst for den første snøen om høsten. Når den siste snøen smelter, er den fastere og gir trulig fra seg bedre ekko. Værvarselet utstedt 25. oktober melder om mildvær i flere dager framover, så det er gode muligheter for å få data av snø som smelter bort. Figurene under viser grafen over 5-minuttsverdier og en graf der disse verdiene er midla over en sekstimersperiode og forsøkt korrigert for underrapportering. |
Svært varm luft kom og snøen smelta raskt, så raskt at jeg ikke fikk målt da de siste restene forsvant. Snøen lå på bakken i seks døgn og gav data nok til å kunne gjøre korrigeringer som forhåpentlig også vil kunne brukes på framtidige data når vinteren kommer tilbake. Under kan den korrigerte grafen sammenliknes med rådata.
Korrigeringene er som følger. Målingene midles først over 6 timer som fjerner variasjonene i enkeltmålingene. På grunn av snøens luftige konsistens trenger ultralyden fra måleren litt ned i snøen, og derfor viser måleren 1-2 cm for lite snø når den er kalibrert for den harde bakken under. Dessuten kan ekkoet fra bakken overdøve ekkoet fra snøen når dybden er 4 cm eller mindre, slik at slike snødybder av og til ikke registreres når snøen har lite is i seg. Det legges derfor til 1,5 cm på målingene, men for at ikke barmark skal tolkes som 1,5 cm snø, gjøres et tillegg bare dersom de neste 12 timene (om de er målt ennå) og de forrige 18 timene har minst én time hver med ukorrigerte snødybder over 1,5 cm. Gjentatte ukorrigerte målinger over 1,5 cm indikerer med sikkerhet snø på bakken. Dette øker betraktlig sjansen også at et tynt snødekke som ikke alltid registreres, også kommer med. Tillegget varierer mellom 0 og 1,5 cm med hvor mange timer i periodene det blei registrert snø. Dette gir fortsatt noe underregistrering ved små snødybder, som kan ses på grafen mellom snøfalla 22. og 25. oktober da det lå 3-4 cm snø på bakken, mens grafen viser rundt 2 cm.
Dersom underlaget var av noe porøst med samme refleksjonsevne som snø og samtidig stivt slik at snøtyngden ikke deformerte det (om noe slikt materiale fins), kunne måleren kalibreres mot dette underlaget og ingen flere korrigeringer skulle være nødvendige.
Etter en lang, varm periode, så varm at enkelte trær begynte å få skudd igjen, kom snøen tilbake 21. november. Det la seg bare 1-2 cm med våt snø, som i stor grad gikk over til is. Også måleren viste 1-2 cm. Snøen lå i noen dager inntil et kraftig regnvær tok all snøen, men idet nedbøren avtok, gikk den over til snø og det fortsatte å snø lett i noen dager. Denne snøen, 2-3 cm djup, var imidlertid svært lett og måleren kunne ikke se den. Det forsatte å snø lett. Det var vindstille og minusgrader, som gav svært lett snø. Snødybden økte til 8 cm, som tilsvarte ca. 2 mm vann. Altså var vanninnholdet svært lavt. Da fikk ikke sensoren ekko i det hele tatt, bare noen svært sporadiske som indikerte 50-65 cm snø, som opplagt var feil. Det kan tenkes å ha vært ekko fra busker eller stolpen.
Jeg forsøkte så å klappe snøen lett, slik at den skulle pakke seg noe. Det var tilstrekkelig, og måleren begynte å vise ca. 6 cm snø (korrigert som beskrevet i forrige oppdatering), som var korrekt dybde etter pakking. For å hindre feilmålinger planlegger jeg å endre programvara slik at sporadiske ekko iblant mange tapte ekko skal ignoreres. Det vil si at bare repeterbare målinger skal logges.
Det har fortsatt å snø lett de fleste dagene. Jeg gjorde manuelle målinger et par steder under sensoren og målte 24,0 og 24,5 cm. Sensoren viste til samme tid 25,0 cm. Dette er innafor feilmarginen.
I de siste dagene har sensoren flere ganger ikke klart å registrere noe ekko eller registrert falske ekko når snøoverflata består av lett nysnø. Et passende forhold mellom bruk av medianverdier og gjennomsnitt fjerner feilmålingene greit. Grafen under viser snødybden gjennom ei uke, der feilmålingene har blitt automatisk fjerna.
Natt til 29. desember var det ca. -10 °C, nær vindstille og et lett snøfall som resulterte i 7-8 cm nysnø av en kvalitet som vel mest presist kan betegnes som "luft"; den var knapt verdt å skuffe bort da den nærmest blåste bort da jeg satte spaden inn i den. Ikke overraskende klarte ikke snømåleren å måle denne snøen i det hele tatt. Faktisk meldte den et i par timer om 1-2 cm mindre snø enn dagen før, vel fordi det lette dekket av nysnø førte til en del absorbering og mindre nøyaktige målinger av den harde snøen under. Dette viser godt at ultralyd er helt uegna til å måle slik snø. Imidlertid varer slike forhold sjelden lenge, og det kan i mange sammenhenger være misvisende å snakke om økt snødybde når nysnøen har slik karakter.
Det syns mer og mer klart at dersom en ønsker å måle nysnødybde presist, egner IR-lys seg bedre enn ultralyd, mens ultralyd er godt egna til å måle den totale snødybden gjennom en vinter dersom en tillater at snøen setter seg noe før den måles. Jeg trur jeg vil beholde ultralyd som den foretrukne måten å måle snødybde på også neste sesong, men vurdere å bruke IR til å måle nysnø som et supplement til dagens målinger,
Utpå dagen begynte det å blåse og snø litt igjen. Det var enda relativt kaldt med -7 °C, men vind og snødrev endra snøens karakter; snøflak slites fra hverandre og blir til små iskrystaller som reflekterer lyd godt. Snømåleren viste igjen rett dybde.
Et nytt kraftig snøfall gav ca. 50 cm nysnø over to dager og måleren viste 119 cm. Spesielt natt til 16. falt det mye snø, da det kunne virke som det var en fallende vind over åsen som drog med seg mye snø. Det kan nå ses at plasseringa er litt uheldig. Måleren står ganske nær en skråning opp mot t-banen bare 10 meter unna, og overflata like under måleren er ikke lenger helt horisontal; overflata flata seg ut rett under måleren og det hadde trilla ned noen mindre snøklumper fra t-banen på oversida, som nådde helt inntil målepunktet. Jeg fikk ikke tatt noen manuelle målinger i området, men jeg måtte vasse i snø til livet de fleste steder for å komme fram til måleren, så 119 cm syns å være noenlunde representativt for områda med mest snø. Variasjonen i området var fortsatt stor; noen steder gikk snøen bare opp til låret.
Vinterens tredje store snøfall etterlot seg igjen 50-60 cm nysnø på tre døgn. Det var imidlertid det første snøfallet med en del snøfokk. Vindretningen varierte en del, men vinden kom hovedsaklig fra nordøst. Likevel syntes området rundt måleren å ligge beskytta til. Snøen hadde lagt seg jamt og det var ingen fonner. Temperaturen var mellom -5 og -11 °C. Måleren gikk fra 81 til 129 cm. Snøoverflata var nå nesten horisontal, men det lå to-tre mindre klumper under måleren som hadde trilla ned fra brøytekanten ved t-banesporet få meter unna. Disse klumpene påvirka neppe måleren, men igjen var det tydelig at måleren bør stå litt lengre unna t-banen for å hindre snø fra t-banen i å rase inn i måleområdet når snødybden er høgere enn gjerdet (ca. 90 cm). 1 meter lengre unna er trulig nok med mindre en vinter bringer over 2 meter snø (da begraves måleren uansett). Bildene er tatt 2. mars.
Dersom vi ser på dataene for hele vinteren så langt, ser vi at feilmålingene ved svært lett snø later til å være uavhengig av snødybde. Vanligvis indikerer de 60 cm for mye snø. Grafen som viser 24-timerssnittet (etter bortfiltrering av feilmålinger) er glatt og fin, og viser tydelig hvordan snøen har sunket sammen i perioder med oppholdsvær. Lengre perioder med stabil dybde indikerer dessuten at snøen har vært hard og isete. For øvrig ser vi at oktobersnøen smelta raskt, men at snøen la seg på nytt i slutten av november, og at inntil midten av januar var det beskjedent med snø, mens det etter midten av februar var rikelig med snø.
Det er nå mer snø i området enn vanlig, som bildet under en illustrasjon på. Jeg har nå liten plass til å legge snøen på. Utsikten gjennom vinduet i 1. etasje forsvant helt ved forrige store snøvær, men nå begynner også utsikten fra vinduet i etasjen over å forsvinne.
6-7 cm nysnø, som var svært lett ettersom den falt i -10 °C og vindstille vær, skapte et problem for måleren. I en periode på to timer registrerte den ikke noe ekko, så registrerte den i tre-fire timer en snødybde som var ca. 60 cm for mye. Deretter viste måleren rett igjen, men fordi feilmålingene var så langvarige og repeterbare, passerte de filteret, og jeg måtte for første gang manuelt fjerne verdier i loggen. Snødybden var ca. 115 cm, som betyr at sensoren målte distanser bare halvparten av det den gjorde ved begynnelsen av sesongen, men dette later ikke til å minske problemet med de sporadiske feilmålingene. Til høgre er et fotografi tatt fra helikopter 7. mars, der jeg har markert målepunktet med en rød sirkel. |
Snøsmeltinga har latt vente på seg. April begynte med litt snø og sludd, temperaturer rundt 0 °C og en god del tåke, men dette lot bare til å gjøre snøen tyngre. Snødybden var lite endra. På kvelden 8. april falt det 10 cm snø, som i fem timer ikke var mulig å måle. Snøen var kram og tung ulikt tidligere tilfelle, så det er ikke vanninnholdet som er kritisk for hvorvidt snøen reflekterer godt nok, men strukturen. Snøen falt som store filler i vindstille vær. 4. april målte jeg snøtettheten i øvre 25 cm av snøen og i de neste 25 cm under, og den var ca. 0,4 g/cm³ i begge nivå. Snødybden på dette målestedet var da 73 cm. Snødybdemåleren viste samtidig 89 cm ved sitt målested, men den står friere til med færre trær rundt seg, og snøtettheten der er trulig noe lavere. Tettheten er altså høg, og snøen kan komme til å ligge til uti mai dersom det ikke kommer et langvarig mildvær. Men det er ikke tele i bakken, så sjøl om mildværet uteblir, vil snøen sakte smelte underfra. Denne snøen tilsvarer om lag 290 mm nedbør. Etter at snøen la seg i november har all nedbør kommet som snø eller sludd, unntatt noe ubetydelig yr. Bildet til venstre viser snittet der jeg målte snøtettheten. 8 tydelige skarelag kan ses. Bildet under tatt 9. april viser at gjerdet på nytt begynner å komme til syne, men det er langt ned til marka. Snødybden var 93 cm. Spora over måleområdet er satt av fugler, trulig skjærer. |
Snøværet fortsatte 12. april, men natta etter kom det noen millimeter regn. Temperaturen var bare om lag +1 °C, og regnet gikk et par timer seinere tilbake til snø, så regnet bidrog ikke til noe snøsmelting. Men det er verdt å merke seg at dette var den første regnskuren etter at snøen la seg i november. Snødybden 12 dager inn i april var nær uendra sia månedsskiftet og det var tåke nesten 40% av tida. Deretter satte omsider snøsmeltinga inn med sol, dagtemperaturer opp mot +8 °C og morgentemperaturer rundt 0 °C. På kvelden 20. april (bildet til høgre) var snødybden 66 cm og det var store variasjoner i området. Solvendte skråninger, fjellgrunn og bakken under store trær var mange steder bare. Mest snø var det på de mer åpne områdene, som i måleområdet. Bildet viser også fordelen med en sensor som ikke berører snøen, framfor en målepinne. Det dannes ei grop rundt alt som stikker opp av snøen fordi snøen smelter raskere der. Denne vinteren har blitt beskrevet som "en god gammaldags vinter", som vel betyr at den er lik vintrene fra barndommen slik hukommelsen i ettertid pynter på dem: en vinter som var mest postkortidyll og all nedbør fra slutten av november til begynnelsen av april kom som snø. De fleste vintrene før var neppe slik, men vinteren 2005/2006 passer nok beskrivelsen. |
|
På en skitur i dag målte jeg atskillige snødybder i den omkringliggende marka. Mange solvendte skråninger var snøfrie, men ellers var det godt med snø. Jeg målte på åpne, flate områder. Ved Strømsdammen (300 m.o.h., 1 km unna) var det 40 - 75 cm snø. Ved Skomakertjern (400 m.o.h., 3 km unna) var det 70 - 90 cm snø. Og ved Hyttli (450 m.o.h. 2 km unna) var det 60 - 80 cm snø. Skiløypene stod godt. Snøen var isete i skyggefulle områder og mjuke der sola fikk tak. Temperaturen nådde +9 °C. Fra Langtjern-området (600 m.o.h.) ved Oppkuven meldte Skiforeningen om 120 cm snø. |
Uten frost eller utstråling om natta smelta snøen 3-6 cm om dagen og om kvelden 26. april var det 42 cm igjen. I terrenget rundt var det en god del bare områder. Da bildene blei tatt var det yr, tåke og +6 °C. På bildet under kan noen merker på stolpen ses (klikk på bildet for å se det i full oppløsning). Disse plassert for hver 10. cm opp til 100 cm, og 50 cm-merket er synlig, men ikke 40 cm. |
1. mai var det bare snøflekker igjen rundt måleren, som viste 25 cm. Det var regn- og sluddbyger og +2 °C midt på dagen. Det var tåke litt lenger opp i åsen. Det var akkurat nok snø denne dagen til å ta sesongens siste skitur med start fra Voksen Skog. Det var mulig å gå på ski 300 m.o.h., men løypene var dårlige og det var mange bare flekker i terrenget. Over 450 m.o.h. var det enda godt med snø, mer enn 50 cm ved Hyttli, og det var til og med litt våt nysnø. Kvelden før, da måleren viste 26 cm, gjorde jeg noen manuelle målinger. På ulike steder i måleområdet målte jeg mellom 23 og 27 cm, så måleren later til å komme tilbake til 0 cm når snøen er borte. Bildet under viser forholda litt lengre opp i åsen 1. mai. Det er tatt ved Hyttli (ca. 450 m.o.h.) og snødybden var ca. 65 cm. Her var det også noe våt nysnø. |
I løpet av den første uka i mai økte døgnmiddeltemperaturen med 15 °C, som virkelig satte fart på snøsmeltinga. Snøen under måleren forsvant seint 4. mai. Den siste snøhaugen i hagen forsvant i løpet av 10. mai. Det er sjelden med kraftige snøfall etter 10. mai (det skjedde sist 14. mai 1999), så snøsesongen bør kunne oppsummeres slik: Snødekke i periodene 22. - 28. oktober og 21. november - 4. mai (172 dager), første snøfall 22. oktober, siste 1. mai (sludd), største snødybde 129 cm (3. mars). Gjennomsnittlig snødybde for månedene var 1 cm (oktober), 1 cm (november), 18 cm (desember), 34 cm (januar), 77 cm (februar), 109 cm (mars), 72 cm (april), 2 cm (mai).
![]() |
![]() |
![]() |
3. mai | 4. mai | 5. mai |
Grafen for hele sesongen viser at vinteren begynte med beskjedne snømengder, mens seinvinteren og våren hadde mye snø. Snøsmeltinga begynte først midt i april. Da snøen var borte, viste måleren igjen nøyaktig 0 cm; kalibreringa fra september var enda korrekt, og vi kan anta at den var korrekt gjennom hele vinteren.
Figuren under viser sammenlikninger med data fra met.no. Dette er øyeblikksobservasjoner tatt 0600UTC. For Voksenlia bruker jeg et 6-timerssnitt rundt 0600UTC. Vi ser at Voksenlia (349 m.o.h.) og Bjørnholt (360 m.o.h.) følger hverandre noenlunde. Det store avviket i januar skyldes et snøfall som lokalt gav usedvanlig lett snø. Skullerud ligger 175 m.o.h. og Blindern ligger 94 m.o.h.
Måleren har fungert feilfritt gjennom en ny sesong med snø på bakken 22. november, 24. november - 15.april og 17. mai.
Tydeligvis er det noen endringer på SensComp-sensoren. Etter å ha satt opp en ny måler (med nyere utgave av SensComp-sensoren) fikk jeg en del problem med å få den til å fungere godt. Når måleren var stilt inn til å være følsom, gav den mer eller mindre tilfeldige målinger over barmark og skare, men fungerte greit over nysnø. Stilt inn mindre følsom gav den korrekte målinger over barmark, men den klarte ikke å måle over snø. Jeg forsøkte flere sensorer, og alle hadde samme problemet. Etterhvert fant jeg ut at det fungerte bedre om måleren pekte litt på skrå mot bakken. Antakelig er problemet at måleren kan bli forstyrra av et ekko som slår fram og tilbake mellom bakken og måleren. Destor større boks sensoren sitter i, jo større blir problemet. Å stille den på skrå løste problemet, men til slutt forsøkte jeg å dekke undersida med skumgummi (med åpning for sensoren). Dette vil absorbere lyd og hindre ekko. Undersida må gjerne også være ujamn, slik at den lyden som ikke absorberes, vil spres. Med skumgummi kan måleren peke rett ned igjen.
Dette er sammenlikninger av Voksenlia (VL, 349 m.o.h.) med met.no's målinger ved Bjørnholt i Nordmarka (BH, 360 m.o.h.), Blindern (BL, 94 m.o.h.) og Skullerud (SK, 175 m.o.h.) for sesongen 2005/2006, snødybder i centimeter, målt 0600UTC. Målingene fra Blindern og Bjørnholt gjøres, etter hva jeg forstår, manuelt. Enkelte av met.no's målinger som opplagt er feilaktige, har jeg utelatt. "0" betyr barmark. "-" betyr snødekke observert, men ikke målbare mengder. Blank betyr ingen observasjon.
|
Send e-post til steinar@latinitas.org (Steinar Midtskogen) om du har spørsmål om denne sida.